СЪПРУГЪТ НА ФРИЗЬОРКАТА
На Заза, която ще види себе си.
Умът ми е задръстен със спомени...
Всичко започна на плажа в Люк-Сюр-Ме.
Майка ми беше ушила вълнени бански за брат ми и мен.
Те имаха червени помпони,
приличащи на череши.
Не стига, че тези плодови орнаменти бяха абсурдни,
но и банските никога не съхнеха.
Постоянно бехме на морето,
така че банските бяха мокри през целия ден,
а пясъка ни влизаше в дупетата,
което беше извънредно болезнено.
Цяла седмица
трябваше да ходя с разтворени крака
за да не викам от болка.
Ядосан съм на майка ми, задето ни накара да носим
тези бански четири години подред.
Но съм доволен, че тя без да иска насочи
вниманието ми към моите гениталии.
Онова лято разбрах,
че е добре да се грижа за топките си.
Отивам в бръснарницата.
Отново?
Бях на около 12.
Харесваше ми да ходя в бръснарницата.
В нашият град имаше фризьорски салон /бръснарница/
само за мъже,
който го държеше една красива елзаска жена:
прелестната мадам Шифер.
Тя имаше няколко клиента
и затова нямаше нужда от записване.
Тя нямаше съпруг,
но имаше много любовници.
Обожавах да ходя там.
Когато отворех вратата, страхотен аромат
заливаше ноздрите ми -
смесица от лосион, спрей за коса, розова вода, шампоан...
Беше опияняващо.
Но най-необикновеният аромат
беше нейния собствен.
Тя имаше червена коса
и изразено благоухание,
което без съмнение дразнеше някои клиенти,
но мен ме влудяваше.
Тялото й ухаеше на любов.
Обожавах това.
Как ще те подстригвам?
Майка ми ме иска с къса коса.
Шампоанът беше първото удоволствие.
Мадам Шифер се навеждаше над мен,
бюстът й почти докосваще лицето ми.
Вдишвах дълбоко,
тихо, за да се потопя в нейния аромат.
Вечер, в леглото, още го усещах
и копнеех тя да е до мен.
В училище всичко наред ли е?
Добър ученик ли си?
Късметлия си.
Аз мразех училището. Не харесвах дисциплината.
Не свърши ли с кръстословицата.
О да... благодаря... Ще я дореша после.
През юни 1947, преди ваканцията,
се случи нещо, което вечно ще помня.
Беше много горещо.
Тя ухаеше божествено.
Онази вечер, изглеждаше й беше тежко,
идеално закръглените гърди,
бях толкова развълнуван, че не можех да говоря.
Добре ли си, Антоан?
Добре съм.
Изглеждаш смешно.
Вечерята е готова!
Какво е бинарна система?
Ще ти обясня
по друг начин:
Какво е бинарна котка?
Не знаеш, разбира се.
Отново, ще трябва да ти помогна!
Нормалната котка
е котка, която има
една глава, две очи
и четири лапи.
Бинарната котка
има една глава,
едно око, едно око,
една лапа, една лапа, една лапа
и една лапа.
Намираш ли разликата?
Помислих, че ще го кажеш.
Той вижда разликата!
Той е непоправим!
Какъв искаш да бъдеш в живота?
Инженер.
А защо не въжеиграч?
Остави го, млад е още.
Разочарован съм.
Ако започнеш с малко, ще завършиш с малко.
А ти?
С какво искаш да се занимаваш по-нататък?
По-нататък, ще се оженя за фризьорка.
Защо го направих?
Кажи ми, защо го направих.
Мама е. Отвори.
Баща ти съжалява.
Разбери, че той беше изненадан?
как си?
Отговори ми!
Антоан?
Чуваш ли ме?
Какво правиш?
Добре ли си?
Всичко наред ли е?
Не отговаря.
Може да е избягал!
Как, от една плесница?
Притеснявам се! Трябва да разбием вратата!
Успокой се! Ще говоря с него.
Антоан, татко е. Извинявай.
Съжалявам, че го направих.
Прави каквото искаш в живота.
Стоях там един час, втренчен в тавана.
Мадам Шефер винаги беше с мен.
Тялото й, уханието й беше с мен.
Бях убеден:
Щях да съм съпруг на фризьорка.
Идва буря.
Може би.
Здравейте, мосю Морвоазие.
Ако пластмасовите цветя растяха в градината,
това би било - да...
А ароматът?
Караш ме да се смея,
знаеш, че нищо не съществува без модел.
Пластмасовите цветя са красиви,
но ако ги нямаше първо естествените,
нямаше да ги има и изкуствените!
А кафемелачките?
Какво за тях?
Да, съществуват?
Продължавай...
Не растат по дърветата,
няма ги в природата,
но ги имаме.
Можеш ли да направиш кафемелачка
без модел.
Говорим за Бог!
Боже!
Как по дяволите започнахме разговора за кафемелачките?
По каква причина!
Ти така смяташ! Винаги искаш да си прав!
Кафемелачките бяха просто пример.
Бог е необятен. Не можеш да го разбереш.
Същото нещо.
Бог съществува.
Ти така смяташ, но...
Изгърбил се е напоследък.
Просто сакото му е намачкано.
Преди той се грижеше за това.
Права си. Остарява.
Преди 10 години Матилда работеше в бръснарницата на Изидор.
Шефът й, Изидор Агопян, имаше 3 фризьорки.
Той беше хомосексуален.
Затова мразеше да се занимава с женски коси.
Матилда му беше любимка.
Нейната тактичност, чарът й, нейното леко тъжно,
но безкрайно изискано изражение,
възхищаваше клиентите.
Когато мосю Изидор се пенсионира след 60-те,
той предложи салона на Матилда.
На мен?
Нямам пари!
Всичко е наред, не искам всичките сега.
Ще ми плащаш по малко всеки месец, докато съм жив. Като наем.
Бих искал салона да е в твоите ръце.
Ти си внимателна и вярвам в теб.
Кажи да.
Матилда
се съгласи.
Тя трябваше да се отърве от другите две служителки,
които й завидяха.
Намерила уединение, тя сама се справяше със салона.
Беше доста голям за нея, но какво от това?
Беше по времето, когато я видях за първи път.
Ще ме обслужите ли?
Съжалявам, но чакам клиент.
Извинете моля,
трябва ли да се запиша.
Елате след половин час.
Трябва да свърша с поръчката.
Да... добре... страхотно.
Нужно ли ви е името ми?
Не се безпокойте.
Твърде сложно? Предаваш ли се?
Никога не се предавам!
Запомни, че кръстословиците са като жените:
голямото съпротивление прави победата сладка.
Знам какво говоря.
По-късно ще разбереш, че съм прав.
По-късно, когато реша кръстословицата?
В известен смисъл.
Повтори това: колкото повече се съпроътивляват,
толкова по-сладка е победата.
Добре. Сега отивай да играеш.
Дръпни си банските и си пази тестисите.
Никой не дойде.
По-късно Матилда...
тогава не знаех, че се казва Матилда,
...не каза нито дума
за своя въображаем клиент.
Дали е било неволно заиграване?
Така и не научих.
Бях унищожен: за втори път в живота ми,
след толкова дълго търсене,
се влюбих във фризьорка.
След 25 минути се предадох и тръгнах към жената,
с която знаех, че искам да споделя живота си.
Здравейте отново.
Винаги започвам лошо: Твърде нервен съм.
В магазина за обувки казвам "Бих искал някакви обувки... "
Днес попитах за подстригване.
За подстригване.
Рзделяте ли я?
Аз... да... както желаете...
Вие кажете.
Добре. Но не много равна.
Не се притеснявайте.
Имате кичурче.
Знам. Винаги съм го имал.
Косата ви е подстригвана доста късо.
Ходя в бръснарницата често. Така ми харесва.
Така ли? Защо?
Не знам.
Естествено,
чудих се дали Матилда
носеше сутиен.
Скоро се уверих, че не.
Представях си
как зърната й се търкат в блузата й,
и, възбудата, се виждаше по врата ми.
Онези гърди, които скоро щяха да са мои.
Как исках да ги погаля.
Аутопсията на мадам Шефер показа голяма доза барбитурати.
Без завещание, без записки,
едно бързо погребение,
на което, разбира се, не можах да присъствам.
Оттогава не спирах да мисля за нея,
и страстно заобичах женските гърди.
Ще се омъжите ли за мен?
35 франка.
Довиждане.
Простете ми.
Спомням си безсънната нощ под прозореца на Матилда.
Исках тя да се обърне, отвивайки чаршафите,
да стане за чаша вода, да погледне в огледалото,
и да се съблече преди да се върне в леглото...
мислейки за мен.
В действителност е възможно, тя да е спала дълбоко.
Може да ме е забравила.
И защо си мисля, че тя е сама?
Не я познавам.
Баща ми
казваше, че живота е прост,
и стига да искаш нещо достатъчно силно,
ти ще го получиш.
Проваля се този,
който не желае достатъчно силно.
Няма мечта, която да не се сбъдне.
Исках Матилда повече от всичко на света.
За нея важеше следното: крепостта трябваше да падне.
Направих я вечно моя.
3 седмици по-късно, се върнах в салона,
много нервен, но приятно развълнуван.
Косата ми не беше пораснала достатъчно,
но можеше да оправдае подстрижката.
Матилда се държеше така, все едно не ме е виждала преди...
Мълчаливо и сдържано.
Така я исках още повече.
Вероятно тя знаеше това.
Представете си, той никога не е ходил на фризьор през живота си!
Когато косата му
стигала до врата му, той сам си я подрязвал...
Не позлвал огледало. Действал по усет.
И се справял прекрасно.
И всичко с ножици, "като подрязване на трева".
Все още го помня. Кротко момче!
Никой не прави така...
освен него.
Приключих.
Днес беше по-бързо.
Защото не те подравнявах, твърде скоро е.
Следващият път.
Ще остане ли така бухнала?
Разбира се, защо не?
Мосю Агопян ме приспиваше на стола.
Не се безпокойте.
Елате в събота и ще ви подравня.
Много мило от ваша страна.
До събота.
Какво ви стана онзи ден?
Вероятно се шегувахте с мен,
но ако не е така,
тогава приемам предложението ви.
Ако още е в сила,
да,
ще се омъжа за вас.
Казвам се Матилда.
Първият път, когато дойдох, ви попитах дали ще ме обслужите.
Вие казахте не,
но фактически ме обслужихте.
Помня.
И попитах дали трябва да кажа името си.
Отново казахте не.
Така и не пожелахте да ви го кажа.
Забавно, първо запознанство...
Имате силни крака.
Играх футбол в училище - бях десен защитник.
Разбирате от футбол? - Разбира се. Има топка...
Не можете да използвате ръце, това е отборна игра...
вие сте като експерт.
Спорта ме дразни. Както и пътуванията.
Аз също не харесвам пътуванията.
Това е добре.
Решено: оставаме тук. Ще ни бъде добре.
И аз така мисля.
Ще се занимавам с поръчки, писма и други.
Харесвам ръцете ти.
Забелязах ги веднъж. Красиви са!
Имаш белег тук, като полумесец.
Паднах с колелото.
И ти ли караш колело?
Вече не.
Това е минало.
Абсолютно.
Апартаментът ми е горе. Малък е, но...
Искаш ли да го видиш?
Името ми е Антоан.
Когато съобщих, че ще се женя за фризьорка, татко почина
от сърдечен удар.
По тази причина мама отказа да се запознае с Матилда
и да посети салона.
Матилда
нямаше семейство.
Ей. Глупак...
не си отворил подаръка ми.
Изненада ли е?
Изненада?
Несъмнено ще те изненада.
Шегуваш се.
На сватбата бяха брат ми, жена му,
и мосю Агопян.
Обстановката беше интимна.
Настоявам да ги облечеш. Позна ли ги?
Как мога да ги забравя?
Тогава ми бяха големи, а сега са ми по мярка,
така да се каже.
Обуй ги довечера.
Доста е...
странно, но съм доволен.
Обичам помпоните.
Това са череши, а не помпони.
Прибират се, когато се намокрят.
Знаеш, плетена вълна...
Обуй ги заради тогавашните дни.
Обзалагам се, че все още ще ти стоят добре.
Така...
Това е от майка ви.
На колко беше?
12.
Странно...
като твое малко копие е.
Изглеждаш като шут. - Така беше.
Мога ли да видя снимките от детството ти?
Не пазя такива.
Разстройват ме.
Защо?
Времето лети толкова бързо.
Неправилното име
може да провали продукта.
Как може човек
с име Живанши
да продава толкова много парфюм?
Ще си призная: истинското ми име е Дюпре...
Амброаз Дюпре.
А Агопян?
Екзотика, приятелю...
Арменското е ориенталско.
Ориенталският бръснар е клас...
Извинете...
мислих, че е отворено.
Забравих да заключа вратата.
Между другото, днес е неделя.
Да, така е!
Колко съм глупав!
Тръгвам си.
Пийте шампанско с нас.
Не искам да ви безпокоя... Имате сватба.
Не ни безпокоите.
Да... но...
Това е семейно събитие...
Когато сте сред семейството...
Защо дойдохте?
Да се избръсна...
искам да я махна.
Цялата ли?
Хората казват, че ме прави тъжен,
и тогава си помислих, че...
Седнете, ще отнеме само 5 минути.
Много лошо.
Извинете.
Не, днес не.
Желая ви щастие...
Матилда беше живота ми.
Знаех, че когато си тръгнат, когато вратата се затвори,
завинаги всичко ще бъде решено, за нас двамата.
Салонът щеше да е нашият дом.
Щяхме да сме толкова близки,
че между нас нямаше да има равнодушие и злоба,
нито грубост и хладни чувства...
никога...
Тръгнахме за Люк-Сюр-Ме
и Матилда успя да види мястото, където съм носил банските.
Меденият месец беше кратък: бързахме
да започнем нашия истински живот на нашия неподвижен луксозен лайнер.
Почакайте...
Седнете.
Малко по-късо. Но не много.
Стойте изправен.
Простете, мадам,
не обслужваме жени.
Знам.
Извинете.
Изпроси си го! И го получи!
Изивнявам се за това. Те трябва да са шокирани
от поведението ти.
Те не знаят за твоето.
Едва ли ще ги развълнува.
Това е жена ми,
Жермен Гора.
Аз съм Жулиен Гора.
Приятен ден!
Видяхте ли колко точно беше това? Право в целта!
Тя е удивителна!
По-рано тя играеше пинг-понг. Още пазим купите.
Клубните трофеи.
Забравете за подстрижката. Не ми е нужна.
Малко лосион тогава?
както искате...
Спря да играе заради децата. Три!
Отглеждането им си е работа.
Свалям й шапка за това.
Но тя не е обикновена домакиня с метла.
Забелязахте ли й дрехите, нейна идея са.
Какво мислите за нея?
Изящна, доста изящна.
А вие, мосю?
Важно е да се знае и мъжкото мнение.
От това, което видях, тя е велика.
Съгласен съм с вас.
Тя е прекрасна жена!
Видяхте ли очите й?
Дори е по-красива като се сърди.
Да, наистина.
Действително, изключителна жена!
Довиждане. Извинете ни.
Благодаря за всичко. Какво дължа?
Нищо.
"Сваляш 5 кг за две седмици,
ако си само на краставици и чай... "
Вярваш ли?
Къде го прочете това? - Тук.
Казват, че е медицински доказано.
Колко е часа?
Седем без петнадесет.
Да затваряме.
Ако свалиш и половин кг, ще се хвърля под автобуса...
Обещай ми едно единствено нещо:
не се преструвай, че ме обичаш,
ако вече не ме обичаш.
Клиент!
Ще бъде утрешен клиент.
Престани!
Каква напаст!
Престани, Едуард!
Ти обеща!
Помниш ли какво каза баща ти. Едуард, направи го!
Виж тези хубави книги.
Тук има лодки, и коне.
Харесваш ли коне?
Виж, тази добра жена ти показва книги.
Ти също си добър, Едуард, много добър.
Имате ли пистолети?
Които да стрелят?
Имам локомотив. - Няма да го заинтересува.
Виж, има стол за теб, с възглавничка.
Каква красива възглавничка.
Той даже не е наш.
Осиновихме го. Ужасна грешка!
Имате ли деца?
Жалко! Никога да не осиновявате!
Не се знае какво ще ви пробутат.
А после ще се мъчиш ...
Бъди послушен, Едуард. Имам бонбон.
Трябва ни въже, за да го вържем.
Ще му държа главата, а вие го вържете...
И така ще миряса...
Ще ти покажа нещо,
което никога не си виждал.
Нямахме деца.
Но пък имахме: Едуард, Пол, Андрю,
Арманд, Джереми, Етиен, Симон.
Някои сигурно не харесваха като ги миехме с шампоан.
Къса коса за причастията и ваканциите,
и не много оголен врат за зимата.
И Матилда съхрани корема си плосък,
бременността никога не я деформира.
Нямахме приятели.
Никога сме нямали.
Какво можеха да добавят в живота ни?
Скептично съм настроен към двойките,
които излизат с други двойки,
и споделят почивките...
Това доказва, че любовта липсва,
пропаст, прикривана от приятелството.
Ние сме добре, Матилда.
Щастливи сме заедно, това е всичко, което има значение.
Всичко приключи.
Видя ли, не беше толкова зле...
В края на краищата, той стана спретнат.
Помнете какво ви казах: не осиновявайте.
Не се притеснявайте...
Харесва ли ти?
Купих я вчера.
Много е хубава.
Танцувай с мен...
Не знам как се танцува на тази музика.
Аз също.
Хайде! Затвори си очите и си представи, че никой не те гледа.
Хайде...
Виждаш ли колко е лесно?
Някой ден...
ще купя лотариен билет. Само един.
Разбира се, ще спечеля Джак-Пота.
Ще отидем на пътешествие по Нил,
ще танцуваме на палубата на парахода ...
от зори до здрач,
гледайки как слънцето залязва
зад пирамидите!
Дръж ме здраво, Антоан, с цялата си сила!
Мачкай ми гърдите така силно, че да не мога да дишам!
Страхувам се, че някой ден няма да искаш да танцуваш с мен.
Що за глупости!
Да не търкам корема си в твоя?
Или да не усещам кожата ти?
Или да не милвам раменете ти?
Шията ти?
Дупето ти?
Познавах и други мъже, Антоан,
но никой не беше като теб.
Никога не съм принадлежала на някого.
Не те моля за нищо.
Дръж ме здраво!
Е, мосю Донекер,
какво ще ни разкажете днес?
Добре известно е, че в това няма никакъв смисъл.
Има, мосю Донекер. Знаете, че има.
Обзалагам се, че не ги разказвате от месец на месец.
Дори и всяка седмица.
Истина е, че някои от тях забравям бързо,
но помня други.
Трябва да съм ги чел много отдавна.
Обикновено си ги отбелязвам, но после спрях.
Това, фактически, нищо не означава,
но те продължиха да блуждаят из паметта ми.
Нека чуем някоя.
"В нейният блестяш стъклен замък,
"Когато светлината била незначителна,
"сте срещнали Боробудур,
"Китайската принцеса?"
Красиво е.
Винаги казвате, че е красиво.
Защото винаги е красиво.
Живее за момента, а после изчезва.
Един ден, когато не се пее повече,
трябва да намеря нещо ново.
Някои се задържаха 2 месеца,
други си заминаха след 4 дни.
"Боробудур...
Китайската принцеса."
Трябваше да продължи до края на седмицата.
Изчезва вече,
губи се като искра.
Ще има други...
Винаги ще има други.
Благодаря ти, Господи.
Някои остават, други изчезват.
Забравил съм го, но имаше нещо за
"пламенната агония на розите." Това не ме напуска:
"Пламенната агония на розите."
Толкова е хубаво...
иска ми се да не свършва.
Ние не бързаме, мосю Донекер.
"Срещали ли сте Боробудур,
"Китайската принцеса?"
И така?
Не е ли топло?
В Матилда има една особеност:
в живота й няма проблеми.
Както тя би решила,
в живота й трябва да иума само хубави моменти.
Дните минаваха един след друг,
като на сън.
За 10 години съвместен живот, сме се карали само веднъж,
и то за нещо глупаво.
Прочела е
камара от списания.
Гледаше навън,
но улицата беше пуста този ден.
Гледаше празният салон,
и ми каза:
Искаш ли да те подстрижа?
С удоволствие.
Беше облечена в синя рокля на цветя...
Докато ме подстригваше, тя каза:
Актьорът Фернанд Реноа кара ягуар.
Трябва да го е видяла в някое списание.
Като глупак,
отговорих със сарказъм:
Мислиш, че този тъпак може да кара кола?
Никога не съм го харесвал, но Матилда го харесваше.
Тя надигна рамене, въздъхна раздразнено,
както никога досега,
и мълчаливо довърши подстригването.
Това беше единствената ни кавга.
Кръвта във вените ми изстина.
Ще запалиш ли за мен?
По дяволите, родителите ми!
Пушиш ли?
Събудих ли те?
Не бях заспала.
Аз също.
Не просто пуша. Харесва ми.
Купих си пакет днес.
Дай ми една.
Но как?
Хубаво е.
Бях забравила.
Трябва да пушим по-често.
Съжалявам за онова.
Вината е моя, ядосах се за нищо.
Студено ли ти е?
Не, но съм жадна.
Искаш ли вода?
Бих желала нещо алкохолно.
Ще купя нещо утре.
Имаме одеколон.
Ще ни отровиш.
Да го пробваме.
Добре дошли в клуб "Фламинго" с екзотичните му коктейли!
Пробвай това... малка мадам.
Не е лошо.
Дай ми цигара.
Първо да потанцуваме.
По-скоро ще те гледам.
Чашата! Може да експлоадира.
Мислиш ли? - Трябва да си по-внимателна.
Трябва да купим пепелници,
и тогава спокойно ще пушим.
Виж, има пукнатина на тавана.
Пихме много. Странно.
Правихме любов пред огледалото.
Питах я дали може да си представи още колко любовници
са минали през това,
колко мъжкари с колко жени са били.
Хиляди, каза тя,
но никоя не е била щастлива като нея.
И добави, че никога не би ме напуснала,
че само смъртта можела да ни раздели.
Колко е часа?
Десет.
Може би трябва да ставаме.
Ако можем.
Боли ме главата... тук.
От лосиона за след бръснене.
Сгреши. Не трябваше да ги смесваш.
Тръгнаха си. Лято е.
Изчакайте ме тук. Искам да поздравя някого.
Внимавай за брат си и сестра си. Стойте на тротоара!
Внимавайте!
Помните ли ме? Гора...
И жена ми беше тук...
Плесницата.
Разбира се, че помня.
Това ви изненада, и сис побъбрихме малко.
Нещата в къщи по-добре ли са?
Ужасно е.
Харесвате ли ги?
Сладури. На колко са?
Малката е настинала.
Никога не е боледувала преди. Всички преболедуваха,
един по един...
Жена ви изостави ли ви?
Да. Трябваше да се случи.
Какво ще правя с тях през ваканциата?
Ще измисля нещо.
Тя ще се върне.
Не, няма шанс!
Когато тя си науми нещо...
Заслужих си го.
Хубави са, нали?
Голямата прилича на майка си.
Колко е красива!
Другият пък подсмърча.
Виждате ли? Един след друг.
Е, аз тръгвам.
Просто исках да ги видите.
До скоро...
Мисля, че жена му ще се върне.
Може би няма.
Хайде, деца, да тръгваме.
Знаете ли защото този парк е със странен цвят?
Защото старците тук не виждат нищо повече:
това е техния последен декор.
Това покрива всичко с тънък слой:
клоните, тревата, дърветата.
Не говорете така, мосю Изидор.
Подмокрих леглото.
Не изкуфявам, правя го нарочно.
Защо?
Да ги дразня.
Не се обадиха на ветеринаря за Гри-Гри и той умря.
Едно телефонно обаждане им беше голям проблем.
Сега ми сменят чаршафите всеки ден.
Можех да направя нещо по-лошо, ако ме разбирате.
Недей, ще те пратят в болница.
Как е салона?
Добре. Антоан пребоядисва тавана.
В сатенено бяло.
Кофти местенце е тук.
Ужасно е, че това ще е последното, което ще видя в живота си.
Добър ден, мосю. - Добър ден.
Приятели? - Не.
На твоята възраст,
мислиш, че старците са ти приятели, защото са живяли повече.
Това не е така.
Ще ти кажа от опит:
старите задници са най-лошите.
Това място е пълно с такива,
включително аз.
Хайде, ще ви изпратя до портата.
Имаме достатъчно време. Дойдохме да те видим.
Роднините ме посещават в неделя,
но страстно искам да си тръгнат,
както искам и да дойдат.
Разбирам - животът тук не се харесва на никого.
Ще видиш, ще се почувстваш по-добре навън,
не можеш да помогнеш за това,
но ще въздъхнеш с облегчение.
Идвам и отварям вратата всеки ден.
Така чувствам, че мога да напусна, ако поискам.
Довиждане, мосю Агопян.
Довиждане, Антоан.
Бъдете щастливи!
Не ме забравяйте.
Нищо не е по-бързо от смъртта.
Запаси се с хапчета, мисли, че си добре, и, за секунди отлиташ!
Аз така и правя: искам в този момент, и бам!
Слушай, това е като спане без сънища.
Но когато спиш се събуждаш. И това е, защото спиш.
Ако спиш през цялото време, не можеш да кажеш,
че спиш.
Ти си в безсъзнание, нали?
Не осъзнаваш нищо.
Това не е същото, обаче!
Бъркаш понятията без съзнание и безсъзнателен,
темата е изчерпана.
Ти намираш ли разлика?
Ако ти не можеш, защо се напъваш да разговаряш?
За какво говорихме с теб?
Какво мислиш, мосю Антоан?
Смъртта е жълта и мирише на ванилия.
Сигурен ли сте?
Бих се обзаложил.
1...
2...
3...
На 20 посетителите трябва да затворят вратата,
за да можем да се хвърлим в океана на спокойствието, който така харесваме.
11... 12...
20.
Ужасно.
С всеки ден той се изгърбва.
С всеки ден той остарява.
Животът е отвратителен.
Бурята наближава.
Не включвай осветлението!
Ще си развалиш очите.
Ще си дочета после.
Искам да седнеш, където винаги седиш.
Отивам да купя йогурт за довечера.
"Любов моя,
тръгвам преди теб.
Тръгвам преди да умрат желанията ти.
Само така бихме останали привързани един към друг,
и знам, че това няма да е достатъчно.
Тръгвам, преди да стана нещастна.
Тръгвам носейки вкуса на нашите прегръдки,
твоя аромат,
твоя поглед,
твоите целувки.
Тръгвам със спомените от най-хубавите ми години,
тези, които ти ми даде.
Целувам те толкова нежно, че се страхувам да умра.
Винаги съм те обичала.
Обичала съм само теб.
Тръгвам, така че никога не ме забравяй...
Матилда."
Добър ден.
За измиване с шампоан ли?
Да.
Кой ви е учил да танцувате?
Никой. Аз сам се научих.
Не толкова бързо! Ще ви покажа.
Не е зле.
Мислите ли?
Фризьорката ще се върне.
BG